Красимира Ненова
Човекът в носилката
туй бяхме ние с тебе

chitanka.info

На моя скъп съпруг, приятел и брат в Господа, Здравко, по случай 48-я му РД.

Лука 5:17-26

Човекът във носилката е втренчил

поглед към небето;

безчувствените крайници отпуснато

в постелката лежат.

Надежда за живот отново

се прокрадва към сърцето,

превръщайки се във въздишка

в мъжката му гръд.

На покрива го вдигат с яки четири въжета

ръце приятелски и верни, силни и добри;

и спускат го отново пак на пода пред нозете

на Онзи, Който може здраве да му подари.

Наоколо стоят и гледат стреснато и възмутено:

„Какво нахалство! Няма ли си къщата врата!“

А само Той, Исус — мълчи и „слуша“ със вълнение

безмълвната, ала със вяра пълна, действена молба.

И сякаш изведнъж човекът във носилката разбира,

че мястото е свято, и че Исус Христос е Бог!

Сърцето му от страх и разкаяние

съвсем примира

и свежда се пред Него с отчаян вик и зов.

„Човече, чуй, прощават ти се греховете!“ —

Исус му казва, гледайки го в тъжните очи —

„Прощавам ти, недей да съгрешаваш вече!

Сега стани, вдигни постелката си и ходи!“

Човекът във носилката — туй бяхме ние с тебе;

Молитвите на нашите приятели —

въжета и ръце,

които ни доведоха при Него,

за да отнеме вината ни;

Дух и Живот да вдъхне

в нашето сърце.

Сега и ние заедно носилката ще носим;

а в нея вече някой друг любим човек лежи.

На колене, със вяра и търпение ще просим:

Та Той е Бог! Той иска, а и може да спаси!

3.10.1993

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.